Kamenná slepice, Přírodní park Pod Štědrým
Kraj: Plzeňský kraj
Okres: Plzeň - jih
GPS souřadnice: 49.4880614N, 13.7036144E
Odkaz do map: https://mapy.cz/s/rocekonufo
Byl zamračený den, u kterého by
nejeden člobrda řekl, že je den, kdy by jeden ani psa nevyhnal. Ale byť mi
počasí nepřálo, já jsem na toulku vyrazil moc rád. Vždyť po tolika deštivých
dnech mne bolel celý pes. I kožíšek se mi začínal zdá těsnější, než býval na
jaře.
S natěšeností mi vlastní a
k neradosti ségruše, přemluvil jsem člobrdici k výletu. Byť se
ségruši ven moc nechtělo, nakonec se přidala. Že udělala dobře, zjistila už za
plotem. To víte, kamarádi, když nám posekají pole, to je něco pro ségruši. Na
poli je spousta myšek a ty se před ségruší neschovají.
Svištěl jsem po boku člobrdice
napříč polem. Svištěl jsem, až mi od tlapek odlétalo bahýnko. Normálně bych
člobrdici usvištěl, ale co má kolobrndu, drží se mnou krok. Tedy, alespoň
z kopečka. Do kopečka, to mám stále náskok já.
Přesvištěl jsem přes pole,
svištěl jsem si po louce. Užuž jsem byl skoro u lesa, když se ke mne připojila
ségruše. Myšičky jí zdržely a já na ní dočista zapomněl. Ale nebojte se, věděl
jsem moc dobře, že se ke mne ségruše časem přidá. Vždyť ona sviští ták rychle,
jako jsem já nesvištěl ani zamlada.
Svištěl jsem si napříč lesem,
zkoumal jsem pěšinku za pěšinkou. U nové oplocenky, ve vysoké trávě, objevil
jsem zajocha. Nevím, kdo se lekl více, jestli já nebo zajoch, každopádně jsme
oba leknutím vyskočili a v mžiku jsme pádili každý jiným směrem.
Zajochem jsem se nenechal
rozhodit a toulal jsem se dál. Vždyť jsem byl ve mne ták dobře známém
lese. Byl jsem v lese, který pamatuji v nejlepších letech, kdy rostl
jeden vysoký strom vedle vysokého stromu. Tento les pamatuji i o pár let
později. To byla chvíle, kde jsem na mnoha místech vysoké stromy pohledal. Dnes
je les zase krásný. Pod vysokými stromy rostou mladé rozčepýřené stromky a pod
nimi je ták vysoká travička, že se do lesa vrátili zajoši a kámošek srnek
v něm bydlí mnohem víc, než tu bydlívalo. I kámošky laně tento kout
objevují. Jen kámoše jelena vyhlížím stále marně.
Svištěl jsem lesem a najednou
jsem zjistil, že mne tlapky nesou po měkoučké lesní cestě místy, kde jsem ještě
nebyl. Překvapený, s očadly navrch hlavy, tlapkal jsem dál a nic mne
nemohlo zastavit. Tu jsem se rozsvištěl do hloubi lesa po neznámé pěšince. Tu
jsem se vydal kupředu, abych věděl, kam vůbec člobrdici vedu. Najednou jsem
tlapkal po cestě klikatější než klikaté, kterou lemovaly mladé rozčepýřené
stromky.
Jak dlouho jsem, kamarádi,
tlapkal, to vám neštěknu. Po době delší než dlouhé jsem mezi rozčepýřenými
stromky zmerčil pěšinku. Kopnul jsem do vrtule, vyrazil jsem kupředu, užuž jsem
měl přední tlapky na pěšince, když v tom na mne vykoukla obrovitánská
slepice.
Já jsem se ták lekl, až jsem si
sednul. Jen co jsem si sednul, leknutím jsem vyskočil. Ve výskoku se mi zdálo,
že jsem až moc blízko u zobáku, tak jsem se raději opět posadil.
Seděl jsem na pěšince, promrkával
očadla. S každým otevřením očadla jsem jí viděl. Byla tam. Obrovitánská
slepice s obrovitánským, hrozivě červeným, zobákem.
Dlouho jsem seděl na pěšince a
nevěřil jsem vlastním očadlům, když mi štěklo, že slepici nevětřím. Co je tohle
za šlendrián, to mi nešlo do kebule. Jak slepice a další kámoši z říše
opeřenců voní, to vím na první dobrou. Vždyť slepičky jsem jako štěndo hlídal.
A křepelky mne ještě dnes občas překvapí. Ale tahle slepice byla slepice a
zároveň jako slepice nevoněla. Tomu jsem musela přijít na kloub.
Pomalu a opatrně jsem se
postavil. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Když jsem merčil jen obrovitánskou
slepici, vyrazil jsem kupředu. Tlapka střídala tlapku pomaleji než pomalu.
Tempem tlapka tlapku sotva mine, ploužil jsem se ke slepici. S každým mým
krokem jsem byl přikrčenější a přikrčenější. S každým mým krokem byla
slepice větší a větší. Už jsem byl u slepice samotné. Opět jsem zavětřil. To,
co mi uhodilo do famfrňáku roztancovalo celé mé já.
Necítil jsem slepičinu, necítil
jsem vůni peří. Do famfrňáku mne uhodila vůně lesa a kamene. Jen co jsem
navětřil vůni kamene, štěklo mi, že slepice není živá, ale kamenná. Ale to jsem
přeci z dálky tušit nemohl. Nebo ano?
Velké poděkování patří
společnosti @crussis, od které má člobrdice terénní koloběžku, díky které se
mohu toulat jako zamlada a bez které by tento tip na výlet nevznikl. Pokud
stále váháte, zda si koloběžku pořídit, jděte do toho. Vaše toulání se změní k nepoznání.
Zvládnete mnohem více a ještě se dobře pobavíte.
Komentáře
Okomentovat