Vyhlídka u bývalého německého radiomajáku, CHKO Brdy
Kraj: Středočeský kraj
Okres: Příbram
GPS souřadnice: https://mapy.cz/s/luvodofafa
Odkaz do map: 49.6604042N, 13.8160575E
Byl krásný den a já jsem se po
boku člobrdice toulal mou oblíbenou chráněnou krajinnou oblastí Brdy. Na obloze
zářil kamarád Puňťa, kolem kterého poletovaly bílé naducané mráčky. Vlahý
větřík vanul a ptáčci pěli písně krásnější než krásná. Zkrátka den byl jako
malovaný a tlapky mé byly k nezastavení.
Tlapkal jsem si cestou necestou,
lesem nelesem. Chvilku jsem jen tak svištěl slalom mezi vysokými stromy a
hledal jsem stopy mých lesních kámošů. Chvilku jsem si spokojeně vyklusával po
boku drandící člobrdice s všeříkajícím výrazem na kebuli. Nikam jsem
nespěchal. Každý krok jsem si jaksepatří užíval.
Spěchat v těchto končinách,
to by byla věčná škoda. Vždyť příroda, které jsem byl právě součástí, se měnila
skoro s každým mým krokem. Než jsem se rozkoukal v hlubokém lese, už
jsem byl na hřebeni a svět mi ležel u tlapek. Než jsem se pořádně pokochal
výhledem, už jsem svištěl mezi oplocenkami. Než jsem se stihnul pořádně
zaprášit prachem s krásné cihlově zbarvené cesty, už jsem svištěl po
měkoučké lesní cestě vyzdobené kameny.
Na měkoučké lesní cestě jsem chtě
nechtě musel ještě zpomalit. Člobrdice dávala pozor, kudy drandí, a já jsem
dával pozor, abychom se nesrazili. Také jsem musel dávat pozor, kam šlapu a
v neposlední řadě jsem musel být obezřetný. Moc dobře jsem věděl, kde to
jsem. Moc dobře jsem si vzpomněl, jak jsem tu při poslední návštěvě jen tak
s lehkostí mi dávno nevlastní svištěl a jak jsem se lekl zajocha, který se
zničehonic objevil před mým famfrňákem. Tehdy jsem se leknutím posadil. A to
jsem nechtěl opakovat.
Pomalu a jistě tlapkal jsem
kupředu. Protlapkal jsem přes rozcestí, když se příroda kolem mne změnila. Byl
jsem v mladém lese plném rozčepýřených stromků. Měkoučká cesta občas
zdobená kameny byla tatam. Nyní jsem byl na kamenité cestě, všude kolem mne
rostly mladé stromky, jen po levé tlapce merčil jsem koberec borůvčí a za ním
krásnou kamennou zeď, která je rok od roku menší a menší a přesto září do
dálky.
To se ví, jen co jsem zeď
zmerčil, zamával jsem člobrdici chvostem na rozloučenou, sesvištěl jsem
z kamenité cesty a hezky napříč borůvčím, kde by jeden zralou borůvku
pohledal, svištěl jsem kupředu a nic ne nemohlo zastavit.
Svištěl jsem kupředu rychleji než
rychle. Ušadla mi plápolala na kebuli, chvost jen tak tak vyrovnal zatáčky. Čím
déle jsem svištěl, tím jsem svištěl rychleji. Čím rychleji jsem svištěl, tím
více mne borůvčí šimralo na bříšku. Čím více mne borůvčí šimralo na bříšku, tím
rychleji se měnil styl mého běhu. Najednou jsem zjistil, že už nesvištím.
Zjistil jsem, že skotačím s radostí mi vlastní a že už mi jen skok chybí a
budu schovaný za nevysokou zdí.
Než se ke mne připojila
člobrdice, už jsem měl v merku celé bývalé stavení. S radostí mi
vlastní, s lehkostí v kožíšku jsem tlapkal po měkoučké pěšince do
míst mne ták dobře známých. Obtlapkal jsem borovičku, když v tom se les
rozestoupil a svět mi ležel u tlapek.
Byl jsem na místě mne ták milém a
ták dokonale ukrytém před zraky člobrdů. Kochal jsem se pohledem na hluboké
lesy, kopce a kopečky i na rozlehlé Padrťské rybníky. Kochal jsem se pohledem
na místa, kde kdysi dávno stála stavení a pod fousky jsem si poštěkával, na jak
krásném místě jsem.
Komentáře
Okomentovat