Menhir Bába
Kraj: Plzeňský
Okres: Plzeň - jih
GPS souřadnice: 49.4139397N, 13.7535722E
Odkaz do map: https://mapy.cz/s/bokedejeko
Byl krásný den a já jsem se po
boku člobrdice toulal jihočeskou přírodou. Z oblohy na mne shlížel kamarád
Puňťa, kterými svými paprsky zahříval kožíšek. Kolem Puňti pluly bílé naducané
mráčky, které si hrály s Puňťou na honěnou. Jakmile nějaký mráček Puňťu
dohonil, schoval Puňťu za sebou. To se ovšem Puňťovi vůbec nelíbilo, tak mráček
pošimral a ten metl takovou rychlostí, o jaké se mi může jenom zdát.
Svištěl jsem po prašné měkoučké
cestě mezi poli. Chvilku jsem svištěl po boku čmeláka či kámošky včelky, často
jsem se zdravil s kámoši motýly. Musel jsem si také koukat pod tlapky,
neboť jsem svištěl místy, kde na zemi pochodovalo tolik kamarádů broučků, kolik
se zmerčí jen málokde.
Mezi cestou a poli kvetlo tolik
kytiček, že bych je ani nespočítal. Kde kvetly kytičky, byli mí kámoši
z hmyzí říše. Když však kytičky nahradily keře a stromečky, to vám byla,
kamarádi, jiná. V těchto místech pěli mí kámoši ptáčci ták krásné písně,
že jsem musel zpomalit a na vlastní ušadla jsem si musel vyslechnout všechny
krásné árie.
Než jsem se nadál, dosvištěl jsem
k lesu. Paprsky kamaráda Puňti jsem nechal kdesi za sebou. Nyní mi vlahý
větřík šimral kožíšek a mne se začalo svištět, jedna radost. Než jsem se nadál,
svištěl jsem rychleji než rychle a od tlapek se mi prášilo.
Usvištěl jsem mnoho kroků, když
v tom se přímo přede mnou objevilo rozcestí. Na rozcestí zmerčil jsem
krásný turistický přístřešek. Vedle turistického přístřešku zmerčil jsem
pěšinku, která vedla kamsi a kterou lemovaly krásné ploché balvany.
Jen co jsem remízek zmerčil,
ještě jsem zrychlil. S radostí mi vlastní a rychlostí mi již dávno
nevlastní svištěl jsem kupředu. Ušadla mi plápolala na kebuli, jen tak tak se
udržela. Od tlapek se mi prášilo. Než jsem se nadál, byl jsem u přístřešku.
Najednou jsem skákal vzhůru po balvanech, když jsem se leknutím posadil.
Přímo proti mně, pod vysokými
stromy, zmerčil jsem smějící se kámen. Ano, kamarádi, opravdu je to tak. Vysoký
kámen se smál pod stromy ták děsivým úsměvem, až se mi naježil kožíšek. Jak
jsem tak na místě seděl a na kámen jsem koukal, najednou jsem zjistil, že úsměv
není vůbec děsivý. Kožíšek mi opět splihnul a než jsem se nadál, už jsem byl
opět v pohybu a prohlížel jsem si místečko píď po pídi.
Jak jsem tak kolem kamene
tlapkal, štěklo mi, kde to jsem. Byl
jsem u menhiru Bába, kde už jsem před lety byl. Místo se za dobu mé
nepřítomnosti pramálo změnilo. Jen stromy trošku povyrostly a pěšinka je více
prošlapaná. Ale na kráse tento krásný kout přírody rozhodně neztratil. Ba
naopak.
Komentáře
Okomentovat